Regjeringens+makt

=Regjeringen makt= (skrevet av: A.B)

I Norge har vi ett konstitusjoneellt monarki, som bygger på palamentarismen og maktfordelingsprinsippet som beskrevet av Mountesquet. Regjeringens eget nettsted forklarer regjeringens rolle i på følgende måte: "Betegnelsen regjeringen brukes i dagligtale med to betydninger; om kollegiet samlet under Kongens ledelse i statsrådsmøte, og om kollegiet samlet under statsministerens ledelse i regjeringskonferanse.Grunnloven og konstitusjonell praksis avgjør hvilke saker som formelt sett må besluttes endelig i statsråd hos Kongen, og hvilke saker den enkelte statsråd kan avgjøre selv. I begge tilfeller er regjeringskonferansen det sentrale forum for de politiske drøftelsene før de formelle beslutningene treffes. Regjeringens medlemmerI følge Grunnloven er det Kongen som i statsrådsmøte utnever statsrådene og bestemmer hvilke departement de skal styre. Det blir jevnlig gjort endringer i departementsstrukturen, ved at saksområder blir overført mellom departementer eller ved at departementer blir nedlagt/opprettet, Pr. oktober 2009 er det 18 departementer og 20 regjeringsmedlemmer medregnet statsministeren." (http://www.regjeringen.no/nb/om_regjeringen/regjeringen-i-arbeid.html?id=443781) Med andre ord har man en maktinstitusjon som har har annsvaret for den uttdøvende makten, og det er Den Norske Regjering. Formellt sett er regjeringen kongens private rådgivningskorps, med tanke på at kongen er kongerikets høyeste politiske leder. I praksis er det likevel statsministeren som leder, og velger regjeringen, og Som det ligger i at vi har palamentarisme må regjeringen ha tillit i Stortinget. Hvor stor makt en regjering har kommer ann på sammensettningen og hvordan type regjeringen er. Disse fire modellene er de forskjellige mulighetene for hvordan en regjering kan se ut: Ettparti flertall (Ett parti med flere enn halvparten av setene i nasjonalforsamlingen) Koalisjon flertall (Flere partier som til sammen har mer enn halvparten av setene i nasjonalforsamlingen) Ettparti mindretall (Ett parti med mindre enn halvparten av setene i nasjonalforsamlingen, men likevel tillit i nasjonalforsamlingen) Koalisjon mindretall (Flere partier med mindre enn halvparten av setene i nasjonalforsamlingen, men likevel tillit i nasjonalforsamlingen) En regjering av typen ettparti flertall, som for eksempel Einar Gerhardsen andre regjering fra 1945 til 1951([]) er den typen regjering med absolutt størst makt. I en ettparti flertallsregjering får ett parti, i Gerhardsens tilfelle, Arbeiderpartiet (A) full handlekraft til å gjennomføre sitt valgprogram, med tanke på at regjerinen både har makten over den utdøvende og lovgivende maktinstans (Regjeringen og nasjonalforsamlingen). Den nest sterkeste regjeringsmodellen er koalisjon flertall. Ett eksempel på denne formen for regjering er sittende regjering, Stoltenberg 2-regjeringen (http://www.regjeringen.no/nb/om_regjeringen/stoltenberg-ii.html?id=85843) Denne regjeringen har også makt over både den lovgivende og utddøvende makt, men til forskjell fra ettparti flertallsregjeringer er det ikke ett parti, med ett program som sitter med makten. Derimot er det flere partier, som i sittende regjerings tilfelle, AP, SV og SP som må bli enige om hvordan politikk som skal føres. Dette er en fundamental svekkelse i forhold til ettparti flertallsregjeringer fordi forskjellige partier har forskjellige meninger i en sak. Et eksempel er saken om hvorvidt man skal bygge ut olje og gass virksomhet i lofoten og vesterålen, hvor dagens regjering er svært splittet. Den tredje sterkeste regjeringsmodellen,eller den nest svakeste om du vil er ettparti mindretall. Et eksempel på denne typen regjeringsmodell er Stoltenberg 1 – regjeringen. I denne regjeringen satt Arbeiderpartiet med Jens Stoltenberg som statsminister i en regjering selv om de ikke var i nærhten av å ha over halvparten av setene i Stortinget. Likevel var AP det største partiet i nasjonalforsamlingen og fikk regjeringsmakt. Problemtet til enhvær mindretallsregjering er at er den må søke støtte til andre partier for å få støtte til sine saker, som eksempelvis statsbudsjett, og andre fanesaker. Fordelen en slik regjering har er likevel at det er ett parti og ett partiprogram som setter politikken til regjeringen. Dette tar oss over på den absolutt svakeste formen for en regjering. Den kalles koalisjon mindretallsregjering. Et eksempel på denne regjeringsformen er Beondevik 1- regjeringen som bestod av Sentarpartiet, Kristelig Folkepari og Venstre. Grunnen til at denne regjeringsformen er så svak er at den hverken har flertall i Stortinget eller et partiprogram som setter rammene for regjeringens politikk. Grunnen til at vi valgte å trekke frem netopp Bondevik 1-regjeringen som ett eksempel er at den også kan brukes som ett eksempel på hvilke maktmiddler ei regjering sitter med. For i tillegg til makten som ligger i det å kunne stille forslag ovenfor Stortinget, og ikke minst definisjonsmakten det ligger i å være den institusjonen som utfører de vedtakene Stortingene vedtar har regjeringen ett maktmiddel til som kan brukes for å få igjennom en sak. Det kalles kabinettspørsmål. Dette pressmiddelet brukes vanlig vis av mindretallsregjeringer, og går ut på at regjeringen stiller ett forslag, og sier at de vil gå av om Stortinget ikke vedtar det. Det siste eksempelet på at en regjering gikk av på ett kabinettspørsmål er nemmelig da Bondevik 1-regjeringen gikk av som en følge av at de ikke fikk med seg Stortinget i sin motstand mot gasskraftverk.